Odpri.
Ne.
- Previdna morava biti. - Vem.
Ne še.
Počakajva še malo.
Nimava veliko časa, Phillip.
Zaradi teme te je strah. V temi se nihče ne počuti varnega.
Vsaj tisti, ki se spominjajo otroštva. Odgrnil bom zavese.
Takole. Zdaj je že bolje.
Kako prijeten večer.
Škoda, da nisva mogla opraviti ob odgrnjenih zavesah, pri belem dnevu.
No...
Vsega ne moreš imeti, kajne?
Dan je pa le bil.
Ti je bolje?
- Ja. - Fino.
Rokavice pa raje skrij v predal, za škatlo.
Veš...
Zdaj sodi v muzej.
Ohraniti bi ga morala za zanamce,
ampak kaj, ko je iz tako dobrega kristala, pa še servis bi uničila.
David Kentley je iz njega srknil svojo zadnjo pijačo.
Moral bi piti ingverjevo kolo ali celo pivo.
Pogrošne pijače kot viski niso bile v Davidovem stilu.
Tudi biti umorjen ni bilo v njegovem stilu.
Kajne? Dobri Američani običajno umrejo mladi na bojišču.
Taki, kotje bil David, so le številke.
Zato pa je bil idealna žrtev za popoln umor.
Že res, da je bil absolvent na Harvardu.
A že zato je umor upravičen.
Ubila sva ga, a je še vedno tu.
Čez manj kot osem ur bo počival v miru na dnu jezera.
Zaenkrat pa je tu.
- Kaj počneš? - Ni zaklenjen.
Še bolje. Tako bo nevarnejše. Obešanka je prestara.
Želim si, da bi lahko zaklenila zaboj in se ga znebila.
In da bi to bil nekdo drug.
Za to je zdaj malce prepozno, se ti ne zdi?
Koga bi raje videl na njegovem mestu? Kennetha?
Ne vem, navsezadnje je najbrž...
čisto vseeno.
Morda tebe. Tebe me je strah.
Od nekdaj, že od prvega dne srednje šole.
Zaradi tega si najbrž zanimiv.
Šalim se, Brandon.
Očitno me je vse to bolj vznemirilo kot tebe in preusmerjam napetost nate.
- Se ti to ne zdi otročje? - Ja. Zelo.
Lahko zdaj kaj popijem?
Seveda. Ob taki priložnosti priporočam šampanjec.
- Šampanjec? - V hladilniku je.
- Kdaj si ga dal v hladilnik? - Pred Davidovim prihodom.
- Vedel si, da bo uspelo. - Seveda.
Ko se česa lotim, to opravim brezhibno.
Vedno sem pogrešal dar za umetnost.
Tudi umor je lahko umetnost.
Ubijanja lahko nudi prav toliko zadoščenja kot ustvarjanje.
Se sploh zavedaš, da sva vse izvedla točno po načrtu?
Brez ene same napake. Popoln uspeh.
- Ja. - Brezhiben umor.
Ubila sva ga iz čiste želje po nevarnosti in po ubijanju.
In zdaj sva resnično živa.
Celo šampanjec ni primeren za priložnost.
- Vseeno mi ga natoči. - Saj te ni več strah, kaj?
Ne sme naju biti strah.
V tem sva različna od vseh,
ki znajo o popolnem umoru samo govoriti.
Nihče ne zagreši umora, da bi izvedel, kaj bo ob tem občutil.
Nihče razen naju.
- Saj te ni več strah? - Ne.
Tudi mene ne?
- Ne. - Fino.
Le presenečaš me, kot vedno.
Še bolje.
Na Davida seveda.
- Kaj si občutil, Brandon? - Kdaj?
Ko se je zgodilo.
Pravzaprav ne vem.
Ničesar nisem čutil...
Dokler se ni zgrudil...
in sem vedel, da je konec.
- Pa potem? - Potem sem bil silno razburjen.
Pa ti?
No...
- Se ti zdi zabava primerna odločitev? - Seveda, to bo pika na i.
Več kot to. To bo umetnikov podpis.
Sicer bi to bilo kot...
Naslikati portret, ne da bi ga obesil?
Neprimerna prispodoba.
Zaradi zabave utegne biti še kako primerna.
Nehaj že. To bo sila vznemirljiva zabava.
Ob takih gostih?
Kentleyjeva sta sicer res strahotno dolgočasna, a sva ju morala povabiti.
Navsezadnje sta Davidova starša.
Zato se z njima še ne bo laže pogovarjati.
Ne skrbi. Ju bo že Janet zabavala, revica.
Na vse je pripravljena, da bi zapeljala Davida.
Toda nekaj mi pravi, da ji ne bo uspelo.
- Kaj meniš? - Ne, močno dvomim.
Morda se bo nocoj spet odločila za Kennetha.
Najbrž se strinjaš, da je bilo glede na nedavne dogodke zelo uvidevno...
- Phillip. - Kaj?
- Vzemi drugega. - Zakaj?
Ne sprašuj. Pridi.
- Kaj načrtuješ? - Boš že videl. Genialno zamisel imam.
Kaj, hudiča, pa počneš?
lz najine umetnine bom naredil mojstrovino.
- Pretiravaš, Brandon. - Zakaj neki?
Večerjo bi lahko postregla kar tu...
na skrinji.
Ni to dobra zamisel?
Tako je vsaj nihče ne bo hotel odpirati.
Ne razumeš me, Phillip.
Začenjam te, Brandon.
Pohiti, nimava veliko časa. Wilsonova bo kmalu nazaj.
Si si pozabil izposoditi njen ključ?
- Ne. Rekel sem ji, da sem ga založil. - Krasno.
- Kako ji boš pa to pojasnil? - Ne bom.
- Kaj ji boš rekel? - Glavni gost ne sme ostati sam.
- Kaj bova pa rekla ostalim? - Prav, prav.
Naj razmislim.
Preveč te skrbi, Phillip.
Odličen izgovor imava
pred nosom.
Kaj te skrbi, Phillip?
G. Kentleyja zanimajo predvsem knjige.
Pa jih postaviva na mizo,
kjer jih bo gospod laže listal.
Mar nisva uvidevna?
Kdo je? Seveda.
- Uredi knjige. - Kdo je?
Wilsonova.
Brandon.
Brandon!
Zaboga. Moraš res tako...
Kaj je?
- Izvleci jo. - Ne morem.
Če bi jo Wilsonova videla, bi jo že sama izvlekla.
Tak neumen izpad bi pred gosti pomenil izpoved.
Brzdaj se, prosim.
Pa bi mi dovolil prižgati luč.
- Prav! Popoln si. - Morava biti popolna.
Vedela sva, da bo kakršnakoli napaka edini zločin, ki ga lahko zagrešiva.
- Šibkostje napaka. - Ker je v človekovi naravi?
Ker je lastnost povprečnih. Ne bom dovolil...
Dolžni ste mi 2,40 dolarja za taksi.
- Zaradi prometa sem zamudila. - Kaj prej vas tudi nisva pričakovala.
Namaz sem iskala v petih trgovinah.
Kakšne cene! Nisem hotela zapravljati po nepotrebnem.
Zato sem se odpeljala do delikatese, kamor hodi g. Cadell.
A ob naslednji zabavi grem samo še...
Pozdravljeni, ga. Wilson.
Kaj sta naredila z mojo mizo?
Večerjo bomo stregli tule.
No...
Zdelo se mi je, da sem mizo čisto lepo pripravila.
Vsekakor.
Toda g. Kentley si bo ogledal stare knjige, ki so bile v skrinji.
Menda ne pričakujete, da jih bo listal kleče?
Zdi se mi nadvse čudaško.
- Čudaško? - Zelo.
Sploh pa svečnika. Nikakor ne sodita zraven.
Nasprotno. Menim, da mizi dajejo videz obrednega oltarja,
na katerega bomo nakopičili hrano za žrtveno daritev.
Nakopičili, ja. Za vse, kar sem pripravila, je tu premalo prostora.
- Boste že kako. - V grob me bosta spravila. Pa knjige?
- Postavila jih bova na mizo. - Trapasto, če mene vprašate.
Zdaj nimam časa za razpravljanje. Vseeno pa je čudaško.
- Kaj ti je? - Bal sem se, da bo opazila.
- Kaj pa? - Vrv vendar. Skriti jo morava.
- Zakaj? - Zakaj?
Ja. Saj je le vrv, navaden gospodinjski pripomoček. Čemu bi jo skrivala?
Sodi v kuhinjski predal.
- Ga. Wilson? - Ja?
V hladilniku je šampanjec.
- Menda ne za goste? - Seveda.
Torej bo to take vrste zabava. Morala se bom urediti.
G. Cadell pije šampanjec le ob posebnih priložnostih.
Pravzaprav sva si nekoč privoščila kozarec ob mojem rojstnem dnevu.
Nocoj bosta lahko zopet nazdravila, ga. Wilson.
Smem? Prišel bo tudi g. Cadell.
Ježeš. G. Cadell je sila prijeten mož.
- Si povabil tudi Ruperta? - Ja. Ti nisem povedal?
Ne. Nisi.
Nekaterim se zdi nekoliko čuden, toda meni se zdi...
Lahko bi počakali, da povem do konca.
Mislil sem, da ti je Rupert všeč.
- Saj mi je. - Kaj pa je narobe?
Rupert Cadell utegne biti edini, ki bo kaj posumil.
Edino on bi znal ceniti najino dejanje z umetniškega stališča.
- Ravno zato sem vznemirjen. - Jaz pa zaskrbljen.
Prosim, da govoriš tiše.
Brez njega bi bilo prelahko in preveč dolgočasno.
Za Ruperta pa sem celo razmišljal, da bi ga vključil.
- Zakaj ga nisi? - Ni dovolj pogumen.
Na intelektualni ravni bi se odlično vključil. Vendar je preveč dlakocepski.
Dejanje bi znal načrtovati ali občudovati, ne pa izvesti.
Zato sva boljša. Rupert ni pogumen.
G. Cadell si je zaradi poguma med vojno poškodoval nogo.
Rokav, g. Phillip.
- Prišli so. Smo pripravljeni? - Bolj najbrž ne bomo.
Posvetite se tudi hrani, ne le klavirju. Shujšali ste.
Naj ne pojedo namaza, preden bi ga poskusili.
Upam, da bo zabava uspešna.
- Pladenj. - Odnesite ga v kuhinjo. Jaz bom odprl.
Če ne bi zamenjali mize, zdaj ne bi bilo te zmede.
Zabava se začenja.
- Kar naprej. - Kako si, Brandon?
Dobro. Daj mi klobuk. Dolgo se nisva videla.
Zato sem po telefonu zvenel tako neumno. Presenečen sem bil.
Veseli me, da te vidim, Kenneth.
- Enako. Kaj novega? - Nič posebnega. Pa s tabo?
Pripravljam se na izpite. Vedno moram začeti pred drugimi.
- Sem prvi? - Si.
- Na vsako zabavo pridem prezgodaj. - Ker si vedno točen.
Ga. Wilson, šampanjec, prosim.
Ima kdo rojstni dan?
Ne skrbi, Kenneth. Pravzaprav nasprotno.
Nasprotno?
Phillip nas začasno zapušča. Pozneje ga odpeljem v Connecticut.
- Kam pa greš? - Nekaj tednov bom pri Brenonovi mami.
- Pod strogim nadzorom. - Prosim?
Moral bo vaditi šest ur na dan. Končno sem mu priskrbel nastop.
- In to v filharmoniji. - Čudovito. Držim pesti.
Hvala.
Zelo prikupno.
Se vam zdi?
- Hej. - Kaj pa je?
- Počaščen sem. - Zakaj?
Očitno je to poslovilna zabava za ožji krog ljudi.
Ubila bova dve muhi na en mah. Večerja je namenjena tudi g. Kentleyju.
- Davidovemu očetu? - Ja.
- Bo tudi David tu? - Seveda.
- Kdo še? - Vse poznaš, če te to skrbi.
- Kentleyjeva, Janet Walker... - Janet?
Ja. Mislil sem, da je boš vesel.
Ni tako?
Brandon, z Janet nisva več skupaj.
- Nisi vedel? - Ne, oprosti.
Pa ti?
Slišal sem govorice, vendar se za čenče nikoli ne zmenim.
Škoda.
- Zakaj? - Ker sta Janet in David zdaj...
Pozdravljeni, ga. Wilson.
- Smem? - Izvoli.
Pogumno, občutek imam, da ti ni še treba vreči puške v koruzo.
- Zakaj? - Janet.
Zdravo, fanta. Ljubček!
Pazi na lase. Več ur sem jih urejala.
- Božansko dišiš. Kater parfum je to? - Tisti, ki si mi ga podarila za božič.
- Pa imam res okus. - Ja. Zelo si čedna.
Ko bom izplačala vse obroke, ne bom več.
Je bilo to smešno? Sploh ne vem, kdaj sem smešna. Ko se trudim, mi ne uspe.
- Phillip, dragi. - Zdravo.
Menda boš nastopil v filharmoniji.
Gotovo se nam boš vsem izneveril in postal...
- strahotno slaven. - Saj se poznata?
- Zdravo, Ken. - Zdravo, Jan.
Neverjetno, kajne? Kaže, da smo ostali brez pijače.
Kaj bi rekla, če prinesem šampanjec?
"Hvala.' '
Vidiš, kako je, če skušam biti duhovita? Kako si, Ken?
- V redu. Kako nova služba? - Kaj delaš?
Še vedno pišem obupno rubriko o ohranjanju lepega videza.
- Za koga? - Majhno, neorganizirano revijo Allure.
Hvala.
- Je ta slika nova? - Ja. Ti je všeč?
- Kateri slog pa je to? - Novi mladi ameriški primitivizem.
Imam novo mlado ameriško sestro. Ima tri leta in njena dela so zelo primitivna.
Podlež.
- Zakaj? - Nimaš podobne slike pri vhodu?
Ne. Katero?
To.
- Zadavila bi te, Brandon. - Zakaj pa?
Tvoj smisel za humor je včasih zelo neokusen.
Kaj pa blebetaš?
- Zakaj si povabil Kennetha? - Zakaj pa ne?
Dobro veš, zakaj.
Razšla sva se in sem zaročena z njegovim najboljšim prijateljem.
- Z Davidom? - Ja.
Res ne bi smel.
Žal mi je, a tvojim ljubezenskim zapletom res težko sledim.
Za mano je bil Kenneth, zdaj je David.
Zakaj si Kennetha sploh pustila za Davida?
- Očitno mi je bolj všeč. - Vsekakor ima več denarja.
Ta pripomba je celo zate preveč podla.
- Dala mi je cvek v vedenju. - Kako je s pijačo?
Kdaj sem ti nazadnje rekla, da me žgečka? Ni mi treba odgovoriti.
- Baje si povabil Ruperta. - Ja, ne vem pa, če bo prišel.
- Upam, da bo. Kako se ima? - Kdo pa je to?
Rupert Cadell je bil naš učitelj v srednji šoli.
Je učil vse tri?
- Štiri. Trudil se je učiti tudi Davida. - Zdaj je založnik, kajne?
Uspešen? Morda mi lahko priskrbi službo.
Objavlja le knjige, ki so mu všeč, večinoma filozofske.
Droben tisk, veliko besed, malo prodanih izvodov.
- Tako je. - Rupertje radikalec.
Knjige za objavo izbere na osnovi prepričanja,
da ljudje znajo ne le brati ampak tudi razmišljati.
- Nenavaden je, a meni je všeč. - Vedno ti je bil.
Spomnim se vajinih prerekanj.
Brandon je ure in ure klečal pred njegovimi nogami.
Brandon? Zdaj me prav res zanima, kakšen je tale Rupert?
- Imel je zelo nenavadna stališča. - Res? Glede česa?
Kenneth namiguje na Rupertov odpor do ustaljenih družbenih norm.
Meni, denimo, da je umor za večino zločin...
- Za redke pa privilegij. - Tako je.
Bom že jaz odprl, ga. Wilson.
- G. Kentley. Lepo, da ste prišli. - Hvala, Brandon.
Žena se slabo počuti, pa sem pripeljal svakinjo, go. Atwater.
- Me veseli. - Tudi mene, mladi mož.
Že dva tedna sem v New Yorku in Alice je že ves čas bolna.
Henry pa kar naprej dopolnjuje katalog svojih knjig.
Ne, Anita. Tu pa tam katero tudi preberem.
Ampak tu sem na obisku in sem šele na drugi zabavi.
- A je že prav tako... - Kar meni dajte.
- Zelo mi je žal za gospo. - Samo prehlad je.
Tudi prehlad je lahko nevaren.
Upam, da gospa počiva in da pije veliko sadnih sokov.
- Saj ga, hvala. - Torej bo gotovo okrevala.
Prehlad, da je nevaren? Ob tej vročini? Prvič slišim.
Pred dvema letoma je tudi mene doletel.
Tri tedne sem ležala. Zdravniki...
Oprostite, kar naprej, ga. Atwater.
David!
Ne, ne, zmotili ste se. To je Kenneth Lawrence.
- Se opravičujem. - Nič hudega, Anita.
Kennetha marsikdo zamenja za Davida, tudi taki, ki niso kratkovidni.
Zadnje čase nismo imeli priložnosti, da bi opazili podobnost.
- Si se lotil učenja? - Trudim se.
- Podobnostje očitno le fizična. - Go. Walker menda poznata.
Janet, dragica, preden smo prišli, sem ravno sestavila tvoj horoskop.
- In? - Zvezde so ti naklonjene.
Vidim poroko v bližnji prihodnosti.
Z visokim, svetlolasim mladeničem, ki ima zelo prikupnega očeta.
- Pred enim tednom sem ti povedala. - Najbrž res.
- Toda zvezde so to potrdila. - Krasno.
Ga. Atwater, to je Phillip Morgan.
- Me veseli. - Ranjeni ste.
- Nič hudega ni. - Kaj se je zgodilo?
Nič takega. Kozarec je bil počen.
- Vam smem ponuditi šampanjec? - Lepo prosim.
Oče ga je pil vsako jutro.
A Henryju seveda ni všeč.
Kaj boste pili?
Viski z vodo, prosim.
Je David že tu?
Mislil sem, da bo prišel z vami. Ko je klical, je rekel, da se dobimo tu.
- Od kod je klical? - Govoril je s čistilko.
Bil je v društvu, kjer se je učil za izpit...
Iz tenisa.
Davidu se sploh ni treba učiti. Preveč je bister.
- Očitno. - Hvala.
- Kako je z gospo? - Kot ponavadi. Tokratje prehlajena.
Upam, da bo David kmalu tu. Pričakuje njegov klic.
David je njen edini sin.
Tudi moj, a ga vseeno ne oviram.
Lahko ji sporočim, da zamuja.
- Ne smeš je razvajati. - Morda se je oglasil še pri njej.
- G. Kentley? - Smem telefonirati?
- Seveda. Lahko kar iz spalnice. - Krasno.
- Ti natočim še malo? - Trenutek.
Izvoli, hvala.
Zelo zanimiv mladenič. David bi se moral pogosteje družiti z njim.
Poklicat grem.
Kenneth, tvoj kozarec očitno pušča.
- V redu je, hvala. - Bi odnesi to Janet?
Prav. Zakaj?
Kar tako. Mislil sem, da ti bo v veselje. V spalnici je.
- Bi rad, da naju David zaloti? - Ne, to bi bil prevelik šok.
- Kdaj ste rojeni? - 14. julija.
- Mi lahko res napoveste prihodnost? - Nisem poklicna astrologinja.
- Gotovo ste dobri. - Trudim se.
Najbrž vas zanima, če bo koncert uspešen.
- Ja. - Pa poglejva.
Rojeni ste 14. julija.
Torej ste rak. Otrok lune.
Luna močno vpliva na vas. Smem videti vašo roko?
Ali slučajno veste, ob kateri uri ste se rodili?
Ne.
Lepe prste imate. Močne, umetniške.
Kako bo s koncertom?
Vaše roke vam bodo prinesle veliko slavo.
Danes imam pa res srečo.
- Prisostvoval bom veliki premieri. - Česa?
- Vaše zbirke. - Seveda.
Nam boste kaj zaigrali? Kako lepo.
- Žena vas lepo pozdravlja. - Davida ni doma?
Ne. Najbrž bo vsak čas tu.
- Napreduješ, Phillip. - Rupert!
Mislil sem že, da te ne bo.
Saj me poznaš.
Ga. Atwater, to je Rupert Cadell.
- Me veseli. - Hvala.
- G. Kentley. - Me veseli, g. Kentley.
Rupert Cadell, učitelj na Somervillu?
- Nekoč. - Najbrž ste učili mojega sina Davida.
- Počaščen sem. Pozdravljena. - Pozdravljeni.
- Gdč. Walker. - Kako veste?
- Brandon mi je govoril o vas. - Je bil iskren?
Si zaslužite iskrenost?
Mali Kenneth Lawrence, kako si zrasel.
- Pozdravljeni... - Saj nismo več v šoli. Lahko me tikaš.
Nisi se spremenil, Rupert. Zelo me veseli, da te spet vidim.
- Zakaj? - No...
Ne pusti se zmesti. Tudi mene zelo veseli.
Tole pa je videti kot šampanjec.
- Saj tudi je. - Odličen šampanjec.
- Kaj proslavljamo? - Saj sem ti povedal.
Sprva sem hotel g. Kentleyju pokazati prve izdaje nekaterih knjig.
- Poleg tega greva s Phillipom na deželo. - Tudi to si mi povedal.
- Res? - Ja.
Zato sva pripravila nekakšno poslovilno zabavo.
- Zato nazdravljamo s šampanjcem. - Ja.
- Razumem. - Tako je.
Ko si vznemirjen, vedno jecljaš.
Najbrž sem vedno vznemirjen, ko organiziram zabavo.
- Res? - G. Cadell.
Ga. Wilson.
- Kaj bo dobrega? - Namaz, ki vam je tako všeč.
- Ni mi več všeč. - Ojoj!
Šalim se.
- Grozni ste. - Hvala.
Kar začnite rezati.
Takoj prinesem krožnike.
G. Brandon, našla sem ga.
Sploh nisem vedel, da kaj pogreša.
Neverjetna je.
Morda jo bom oženil.
Videti je slastno. Upam, da bo David kmalu tu.
- Kje pa je David? - Sanja se mi ne.
Tako zamuja, da je g. Kentley že zaskrbljen.
- Pa vi? - Jaz sem lačna.
Brandon, kaj je to?
- Skrinja iz Italije. - Že, ampak zakaj jemo z nje?
Jedilnica je nocoj knjižnica.
Dobro izkoriščena skrinja.
Skrinje so bile pogost element zgodb, ki nam jih je pripovedoval.
Najraje si imel Vejo omele, kajne?
- O čem je govorila? - Ne spomnim se dobro.
- O ljubki mladenki... - Zaročeni mladenki.
Ki se je na poročni dan med igro skrila v skrinjo.
- Tako je. - Ki pa je imela zaskočno ključavnico.
Petdeset let pozneje so našli njene kosti.
- Jaz že ne bom tako razposajena. - Izvolite si postreči.
Je kdo videl novi film v Strandu?
- Meni je bil neizmerno všeč. - Res? Lepo.
Meni ni bila všeč nova igralka. Očitno je škorpijon.
Tudi meni ne, a njene obleke so bile čudovite.
- Božanske! - Sanjske!
- Moram si ga ogledati. - James Mason mi je zelo všeč.
- Je dober? - Sijajen.
Privlačno mračen. Bik je.
- Trdovraten. - Res?
Nekaj moram priznati.
Mislim, da mi je prav tako všeč tudi Errol Flynn.
- Jaz imam najraje Caryja Granta. - Jaz tudi.
Kozorog. Okreten, božanski.
- Pa tako šarmanten je. - Zelo.
V novem filmu z Bergmanovo je neverjeten.
Ne spomnim se naslova. Ta-pa-ta tega-pa-tega...
To je bil prejšnji. Ta je le Ta-pa-ta.
Nekako... Približno...
Na jeziku ga imam.
Jaz tudi. V naslovu je le ena beseda. Odličen film.
- Pa Bergmanova! - Devica!
- Vse so take, veste. - Res je prikupna.
Nekoč sem videl film z Mary Pickford.
Ljubila sem jo! Se vam ni zdela čudovita?
Tudi devica.
- Kateri film je bil to? - Ne spomnim se.
Tak-pa-tak ta-pa-ta...
Ali pa le Ta-pa-ta? Nekaj takega.
Sploh vam ne verjamem.
Ne pretiravajte z namazom, dragica. Kalorije.
Boš postregel ge. Atwater, Phillip?
Z veseljem. Sedite, ga. Atwater. Prinesel vam bom.
Najlepša hvala.
Opravičujem se za Davida. Res ne vem, kod hodi.
Le čez vikend bo v mestu. Veliko prijateljev ima.
- Dovoli. Prsi ali bedro? - Oboje za go. Atwater.
- Pa ti? - Ne jem piščanca.
Zanimivo. Prvič slišim, da kdo ne bi jedel piščanca.
Pa ti, Brandon? Najbrž si že slišal za koga.
- Zakaj ga ne ješ, Phillip? - Ni posebnega razloga.
Seveda je.
Freud trdi, da za vse obstaja razlog, celo zame.
Jaz ga nimam, Janet.
Če se prav spomnim, imaš dokaj smešen razlog.
- Kajne, Brandon? - Ja.
- Saj sem vedela. Kaj pa? - Nič takega.
- Zelo zanimiv razlog. - Povej, Brandon.
Zgodilo se je pred približno tremi leti v Connecticutu.
Moja mama ima tam hišo.
Hotela je pripraviti piščanca, zato sva odšla do bližnje kmetije.
Bilo je prijetno spomladansko jutro.
Onstran doline so doneli cerkveni zvonovi.
Na dvorišču pa je Phillip davil piščance.
Ježeš!
Običajno je bil pri tem zelo spreten.
Tistega jutra pa je bil nekoliko premalo odločen
in eden od piščancev se je nenadoma začel upirati.
- Vstal je kot Lazarus... - Ni res!
Ni res.
- V življenju še nisem zadavil piščanca! - Phillip...
Nikoli nisem zadavil piščanca in to dobro veš.
Oprostita, a prav smešno je videti,
kako se prerekata glede stare oskubljene kure.
Oprostite. To je bilo otročje in nevljudno.
Opravičujem se za najino vedenje in za zgodbo samo.
No...
- Je zgodbe konec? - Bojim se, da ja.
Škoda.
Kaj kuro? Še malo, pa bi drug drugega zadavila.
- G. Cadell, no. - Na kocki je bila človekova čast.
Menim, da je piščanec prav tako dober razlog za umor,
kotje ženska, žimnica, polna denarja,
ali katerikoli drug običajen in nezanimiv povod.
Menda ja ne odobravate ubijanja?
O, pač. Umor odpravi marsikatero težavo.
Brezposelnost, revščino, dolge vrste pred blagajno gledališča.
Vstopnice za oni novi muzikal so bile prava nočna mora. Kakšen je že naslov?
- Saj veste... - To-pa-to, kjer nastopa Ta-pa-ta?
Ljuba ga. Atwater, s previdnim pritiskom na petelina
si lahko zagotovite dva sedeža v prvi vrsti.
Ste že kdaj čakali na prosto mizo v restavraciji?
- Groza! - Rešitev je preprosta.
Hiter sunek z nožem, gospa,
in kar za mano stopite, prosim.
Pravzaprav, kar čez natakarjevo truplo.
- Hvala. Tu je vaša miza. - Od sile ste, Rupert.
Poznam receptorja, ki bi ga z veseljem zabodel.
Pardon. Hotelskih uslužbencev ne smeš zabosti z nožem.
Spadajo namreč v razred počasnega mučenja do smrti,
kamor sodijo še ptičeslovci, zoprni otroci in plesalci stepa.
V drug razred sodijo, denimo, najemodajalci. lščete stanovanje?
Stopite na oddelek s topim orodjem.
Čudovita zamisel!
Po potrebi preprosto...
- Saj bi se pobili med sabo. - Kje pa.
Umor je navsezadnje, vsaj moral bi biti, umetnost.
Ne ena izmed sedmih splošno priznanih, pa vendar.
Zato bi morala biti pravica do ubijanja dana
le tistim redkim resnično večvrednim posameznikom.
Žrtve pa bi morale biti manj vredna bitja, katerih življenje je nepomembno.
Se razume.
Seveda pa se ne strinjam s skrajneži,
ki hočejo, da bi se umori vršili vse leto.
Osebno bi raje videl, da se uvede...
teden prerezanih grl,
ali pa dan zadušitve.
Morda so kriva stara leta,
a priznati moram, da mi vaš črni humor sploh ni všeč.
- Humor ni bil nameren. - Menda ne mislite resno?
- Seveda. - Saj se norčujeta.
Ne. Po čem to sklepate?
Po trditvi, da je umor umetnost, namenjena večvrednim ljudem...
V določeni sezoni.
- Zdaj mi je jasno, da niste resni. - Zelo resen človek sem.
Kdo pa naj odloča, kateri človek je manj vreden
in je zato primerna žrtev za umor?
- Privilegiranci, ki ga izvršijo. - Kdo pa naj bi to bil?
Denimo jaz, Phillip...
morda tudi Rupert.
Žal mi je, Kenneth, izpadel si.
- Resno govorim. - Tudi mi, g. Kentley.
To so možje, ki so zaradi umske in kulturne večvrednosti
nad uveljavljenimi moralnimi pojmovanji.
Pojmovanje tega, kar je prav, in tega, kar ni,
je bilo izmišljeno za potrebe povprečnega človeka.
Se strinjate z Nietzschejevo teorijo o nadčloveku?
- Ja. - Tudi Hitler se je.
Hitler je bil paranoičen divjak.
Njegov nadčlovek, nadčlovek vsega fašizma, je bil ubijalec brez možganov.
Take bi obesil, a predvsem, ker so neumni.
Vse neumneže bi obesil. Preveč jih je na svetu.
Pa me obesi. Očitno sem neumen, ker ne vem, ali ste resni ali ne.
Kakorkoli že, dovolj o tvojem,
oprosti, preziru do človeštva
in merilih za svet, ki je za moje pojme civiliziran,
- Civiliziran? - Ja.
- Prej hinavski. - Mogoče.
Rupertova inteligenca in domišljija sta k sreči...
Prosim, Brandon, dovolj bo.
Phillip, kam si dal knjige za g. Kentleyja?
- Tudi jaz bi si jih rad ogledal. - V jedilnici so.
Si jih greste ogledat, g. Kentley?
Opravičujem se.
Mislim, da me je zopet zaneslo.
Nič hudega.
Dobra zbirka. Same prve izdaje.
Rad bi jih videl. Smem najprej telefonirati?
David se je morda oglasil ženi.
- Seveda, pridite. - Ojoj...
- Brandon? - Ja.
Precej ostro si zagovarjal svoje stališče.
Upam, da se ne nameravaš znebiti kake manjvredne osebe.
- Muhast človek sem. Kdo ve? - Razumem.
Gotovo je škorpijon.
Vam pokažem knjige, ga. Atwater?
Prosim.
V mladih letih sem veliko brala.
V otroštvu smo vsi imeli čudne navade.
Kenneth, prižgi radio ali pa zavrti kako ploščo.
Glasba lahko čudovito vpliva na vzdušje.
Od hudiča je.
Misli, da naju bo glasba spet zbližala.
Ne zmeni se zanj. Take igrice so značilne zanj.
- V jedilnico grem. - Gledat knjige?
Ne, Brandonu se grem pokazat.
- Ti je mar za njegovo mnenje? - Poznam njegovo mnenje.
Prepričan je, da imam raje Davida, ker je bogat.
Zakaj hočeš torej tja?
Ker...
Ker mi je ob tebi nerodno.
Janet.
- Tega mi ne bi pripisal, kaj? - Iskreno povedano? Ne.
Pa mi je in to me tudi zelo moti.
Čudi me, da tudi tebi ni nerodno.
- Zakaj? - No...
Ti si mene zapustil, si pozabil?
Kaj bi naš Brandon dal, da bi to izvedel?
- Kaj pa je? - Nič. Razmišljam.
- O čem? - O ženski nečimrnosti.
Nerodno mi je tudi, ker...
Zakaj?
Z Davidom sta bila dobra prijatelja.
Zaradi mene nista več.
- Res sem neumna. - Nisi.
Če nisem, tega očitno ne znam pokazati.
Zakaj se trudim biti duhovita pred vsemi razen pred Davidom?
Se z njim nikoli ne šališ?
Z njim sem sproščena, po tvoji zaslugi.
- Moji? - Ja.
Ono grozno nedeljo na Harvardu,
ko si me zapustil,
sva šla z Davidom na sprehod.
Zelo sem bila potrta.
Nisem mogla biti zabavna.
Sprostila sem se in se mu zaupala.
Mu pokazala svoj pravi jaz.
Slišiš, kako govorim? Včasih še sebe presenetim...
- Kje je David? - Veš...
Nisem zelo bister.
Zakaj?
Nisem opazil, da si...
Brandon in njegova pomirjujoča glasba.
Zaljubljena si v Davida, kajne?
Ja.
- Ne razumem. - Česa?
Ko sem prišel, je Brandon namignil,
da te lahko spet osvajam, češ da David ni več v igri.
Je Brandon že vedel, da sva se razšla, preden sem prišla?
- Vedel je tudi, da si z Davidom. - Kaj?
Ko sem mu povedala, se je pretvarjal, da ni vedel.
- Kaj se dogaja? - Ne vem, a hočem ugotoviti.
- Brandon. - Ja?
- Se lahko pogovoriva? - Seveda.
Zakaj mora povsod vtikati nos?
Ja?
Kaj imaš za bregom?
- Nameraval sem ti ponuditi kavo. - Nehaj duhovičiti.
Zakaj si rekel Kennethu,
da mu ni več treba skrbeti glede Davida in mene?
Nisem mu tega rekel.
Si pa namignil. Zakaj?
Nekaterim ženskam jeza zelo pristoji.
Tebi žal ne.
- Nehaj, Brandon. - Kavalirstvo se je prebudilo.
- Mislim, da Davida sploh ne bo. - Bomo videli.
Ne, nikoli ni tako pozen. Pravzaprav nikoli ne zamuja.
Če bi ga kaj posebnega zadržalo, bi poklical.
- Preprečil si mu, da bi prišel. - Saj sem pravi zvijačnež.
Lahko bi si mislila, da ne bi priredil take zabave le za g. Kentleyja.
Z nečim si moral zadovoljiti svoj nezdrav smisel za humor.
Upam, da si užival, Brandon. Jaz nisem.
- Nemogoč je. - Ne dovoli, da bi te prizadelo.
Se je kje zataknilo?
Ne, Janet zna včasih biti zelo nadležna.
Najbrž bo bolje, če...
Zakaj si vprašal, če se je kaj zataknilo?
Svoje zabave vedno natančno organiziraš, vedno gre vse po načrtu.
Pogreša Davida.
Pravzaprav ga tudi sam začenjam pogrešati.
Saj ga vsi.
- Dve sladici, g. Cadell? - Eno za vas in eno zame.
Ostali očitno niso razpoloženi za sladoled.
Vendar jim ne bi škodilo, če bi se ohladili.
Nenavadna zabava. Kar me sicer ne preseneča.
Zakaj ne?
Že davi bi si lahko mislila. Najbrž sta oba vstala z levo nogo.
Ves dan sta bila napeta.
G. Brandon pravi, da je pred zabavo vedno napet.
Jaz sem to prvič opazila. Običajno pusti, da vse uredim po svoje.
Ampak poglejte... Piščanca so se komaj dotaknili.
- Kaj bilo danes tako posebnega? - Vse.
G. Brandon je hotel, da čim prej počistim in pripravim mizo.
Pa tako lepo sem jo uredila.
A ko sem odšla po nakupih,
je rekel, naj si vzamem kar ves popoldan časa.
Ves popoldan, po tako neverjetni naglici.
- Pa je rekel, zakaj? - Ne, najbrž je bila to le muha.
Ko pa sem se vrnila, sta se z g. Pihillipom prepirala.
Glede česa?
Tudi če bi vedela, ali res mislite, da bi vam povedala?
- Menda. - Jaz že ne. Molčim kot grob.
Kakšen nered. Le dvojno delo bom imela.
Ko bom tu pospravila,
bom morala odstraniti knjige z mize
in jih pospraviti v skrinjo,
kamor pravzaprav sodijo.
- Zakaj ste sploh tu postregli? - Tega se nisem jaz domislila.
Vse sem pripravila v jedilnici, in to prav lepo.
Tukaj pa...
Ali spet godrnja, kako nerodno je streči s skrinje?
Veliko enostavnejše je.
Gostom tako ni treba hoditi do jedilnice po hrano in jo nositi sem.
Po sladico in kavo so pa le odšli v jedilnico.
Ga. Wilson, raje strezite in ne pridigajte.
Pa smo res vstali z levo nogo, kaj?
- Precej nerodno mi je. - Zakaj?
Kaže, da sem edini, ki se zabava.
Poleg ge. Atwater.
Kaj se dogaja, Phillip?
Ugasni, prosim.
- Oprosti. - Moti me, če mi sveti v oči.
Veš, Phillip...
Ko mi kdo ne odgovori, postanem radoveden.
- Si me kaj vprašal? - Ja, Phillip, nekaj sem te vprašal.
Kaj pa?
Vprašal sem, kaj se tu dogaja.
- Zabava. - Ki pa je precej čudna.
Kaj se dogaja, Phillip?
Na kaj namiguješ? Nehaj se pretvarjati, Rupert.
- Če te kaj zanima, vprašaj! Sicer pa... - No, no, ne razburjaj se.
- Nadaljuj. - Po pojačo grem.
Prinesel ti bom. Kar igraj. Kaj boš? Viski?
Brendi.
Ta skladba ti je zelo pri srcu, kaj?
Želim si, da bi te lahko neposredno vprašal, kar me zanima.
A žal ničesar vem.
Le sumim.
- Rekel sem... - Saj sem slišal.
- Bo dovolj? - Hvala.
- To kdaj uporabljaš? - Včasih.
Mislil sem, da je za začetnike.
- Veš... - No, prav, Rupert, bom pa vprašal.
Kaj sumiš?
Pozabil sem. Kje je David, Phillip?
Ne vem. Zakaj?
- Brandon ve. - Ja?
- Ne? - Ne vem.
- Daj, no. - Ne vem. Vprašaj ga.
Saj sem ga,
a je prezaposlen z manipuliranjem drugih dveh delov trikotnika.
Zakaj, Phillip?
Kaj počne z Janet in Kennethom?
- Čemu se smejiš? - Ničemur.
Kaj je? Sem tako mimo udaril?
Nič se ne dogaja, Rupert.
Nocoj...
si posebno alergičen na resnico, Phillip.
- Že drugič si se zlagal. - Hvala. Kdaj sem se prvič?
Ko si rekel, da nisi nikoli zadavil piščanca.
Motiš se.
Brandon si je to izmislil.
- Zaradi neumne šale. - Ne.
Ne bo držalo, Phillip.
Če se boš dovolj potrudi, boš spoznal, da imam prav.
Pred enim letom sem bil na kmetiji, se spomniš?
Nekega jutra sem te opazoval pri delu.
Kolikor se spomnim, si pri ubijanju kokoši zelo spreten.
Hotel sem reči, da je Brandonova zgodba izmišljena.
- Ne pa, da nikoli nisem ubil kokoši. - To si rekel.
Ni se mi zdela primerna tema za pogovor ob večerji.
- Lahko bi tako rekel. - Pač nisem.
Zdaj ne jeva. Zakaj si se mi zlagal?
Ker nočem govoriti o...
- O čem? O davljenju? - Ob tem ne morem igrati!
- Kar obdržite jih. - Najlepša hvala, Brandon.
Vem, da prve izdaje bolj cenite kotjaz, g. Kentley.
- Zelo si prijazen. - Kaj pa je?
- Oglasita se kdaj na večerji... - Kaj je, Phillip?
- Ni prav, da je g. Kentley dobil knjige? - Ni mi mar, če jih odnese, ampak...
Kaj?
Le nerodno jih je zvezal.
- David zna skrbeti zase. - Že, a mi vseeno ni jasno.
Ko se kje zadrži, običajno telefonira. Kajne, Janet?
- Ja. Še name se jezi, če zamudim. - Kar je tudi prav.
Sploh me ne bi prepoznal. Postala sem točna kot ura.
- To pa ni ravno ženska lastnost. - Mogoče res, je pa olikano.
Tak si kot očka, Henry.
Spomnim se, da je David nekoč celo...
Pomiri se, Phillip.
- Rupert nekaj sumi. - Nehaj.
- Pijačo potrebujem. - Nehaj.
Spusti me!
Nikoli več si mi ne drzni ukazovati.
- Ni mi všeč in ne bom... - Ne kriči.
Upam, da nisem razburil Phillipa.
Ne, preveč je spil.
- Tudi sam si videti vznemirjen. - Res?
Nekaj vaju je očitno vznemirilo.
- Nekaj, kar... - Oprostite.
Neka gospa želi govoriti z g. Kentleyjem ali go. Atwaterjevo.
- Najbrž je Alice. Grem jaz, Henry. - Prav.
Po hodniku levo.
- Hvala. - Prva vrata.
Mislite, da je David doma, g. Kentley?
Ne vem. Upam.
Nočem vas vznemirjati,
a če bi bil doma, bi najbrž sam klical.
- Mar ne, Brandon? - Ne bi vedel.
Običajno ni bil le točen ampak tudi olikan človek.
- Še vedno je tak. - A le kje bi bil, če ni doma?
Ne vem.
Lahko je marsikje.
- Na primer? - V društvu ali na Bradleyjevi zabavi.
- Morda je šel k Janet. - Zakaj?
Da bi jo pripeljal.
Klicala sem domov.
- Pa ga ni bilo? - Ne. Pustila sem sporočilo.
Laže bomo odkrili, kje bi lahko bil zdaj,
če bi vedeli, kje je bil popoldan. Kaj meniš, Brandon?
Še sanja se mi ne, kje je bil.
Pa misliš, da nam ne bi koristilo, če bi vedeli?
Najbrž bi nam.
- Popoldan je igral tenis v društvu. - Kako veste?
Posredovali so mi njegovo sporočilo, da bo nocoj tu.
- Ali veste, kdo? - Ne.
Očitno je srečal nekoga in spremenil prvotni načrt.
Si bil danes tam, Kenneth?
Ne. Žal.
- Vidva z Brandonom tudi ne, Phillip? - Ne.
Prezaposlena sva bila s pripravami na večerjo.
Vama je to vzelo veliko časa?
- Saj veš... - Razumem.
Se danes torej nista slišala?
Ne. Zakaj?
- Lahko bi ti sporočil, da bo zamudil. - Ni me klical.
Odkar sva ga povabila na večerjo, se z Davidom nisva slišala.
- Čudno. - Zakaj?
Včeraj zjutraj se mi je zdelo, da je David govoril s Phillipom.
- Res? - Drži, pozabil sem.
Zakaj je klical? V zvezi z večerjo?
Ja, le preveriti je hotel, kdaj naj pride.
Pomagal vam bom.
Hvala, g. Cadell.
Že v redu, ga. Wilson. Knjige lahko pospravite jutri zjutraj.
Sploh nisem nameravala priti.
Žal boste morali. Ne skrbite zdaj za knjige.
No, prav.
Henry, David se ni oglasi. Alice je panična.
- Pomiritjo grem. - Odložila je.
Planila je v jok. Skrbi me, Henry.
Kaj je rekla?
Večkratje poklicala v kraje, kjer bi lahko bil.
Boji se, da je imel nesrečo.
- Hoče, da pokličeš policijo. - Policijo?
Ne, Anita, mislim, da ni potrebno.
David ni več otrok.
Gotovo je vse v redu...
Brandon, raje grem domov. Žena me potrebuje.
- To mu ni podobno... - Seveda, razumem.
- Smem z vami, g. Kentley? - Hvala, Janet.
Prinesel vam bom vaše stvari.
- Vaše knjige. - Saj res.
Res mi je žal.
Pokličite me, ko se oglasi.
Prej ali slej se bo gotovo pojavil.
- Janet? - Ja?
Zdaj sicer ni najprimernejši čas za to, a vesel sem, da sva se lahko pogovorila.
Jaz tudi. Tudi Davida bo zadovoljen.
Fino.
- No... - Pojdi z nami, Kenneth.
- Ne bi ů - Prosim.
- Hvala. - Je to tvoje, Janet?
Kar nosila jo bom.
- Hvala. - Po klobuk grem.
Greš z Janet?
- Ja. Vsi skupaj gremo. - Kot sem napovedal.
Lahko noč, g. Kentley. Upam, da bo gospe kmalu bolje.
Hvala.
- Res me pokličite, ko se vam oglasi. - Bom.
- Pozdravi Phillipa v mojem imenu. - Vsekakor.
Hvala za obisk, ga. Atwater.
Hvala vama.
Žal mi je, da moramo že iti.
Lahko noč.
Saj to ni vaš klobuk.
- Žal mi je, da sem uničil večer. - Saj vendar niste vi krivi.
Žal mi je, ker že odhajam.
Izvolite.
- Hvala, ga. Wilson. - Lahko noč, g. Cadell.
- Tudi ti odhajaš? - Žal. Lahko noč.
Lahko noč.
Vam lahko pomagam, g. Kentley?
Hvala za prijeten večer. Lahko noč. Čudovito je bilo.
Ta večer bi se moral zapisati v zgodovino, Phillip.
Konec je in bolje se ne bi moglo iziti.
Lahko bi se. Brez Ruperta.
Sijajen je bil. Pomagal mi je tem bebcem povedati, kar sem hotel povedati.
Popestril je večer.
S čim?
Z vohljanjem in poizvedovanjem? Si opazil, kako me je zasliševal?
- Glede česa? - Saj ni važno.
Prezaposlen si bil s svojim posebnim detajlom.
- S čim? - Z ovijanjem knjig.
Čudovita zamisel. Ti ni bilo všeč?
Ne, Brandon, niti najmanj.
- S svojimi finesami boš vse uničil. - Ne kriči. Wilsonova je še tu.
- Res se hočeš napiti, kaj? - Saj sem že pijan.
In otročji, kot prejle, ko si me zmerjal z lažnivcem.
- Ne bi smel pripovedovati o tem. - Zakaj si sploh zatajil?
Moral sem.
Se čisto nikoli vsaj za hip ne vprašaš, kako se nekdo drug počuti?
- Ne maram čustvenosti, če to misliš. - Ne mislim tega, pa saj ni važno.
Pomembno je le, da je g. Brandon imel lepo
na zabavi, ki jo je priredil.
G. Brandon je preživel čudovit večer.
Jaz sem preživel obupen večer.
Če ne boš nehal piti, bo zjutraj še huje.
Če mi bo slabo, bom vsaj sam kriv.
O nečem sem razmišljal.
Ko bo to za nama, si zasluživa počitnice.
Kam bi rad šel?
Za kak dan se morava seveda vrniti sem. Sicer bo videti...
Še vedno upam, da so bile to le sanje.
Zakaj?
Ker me je strah, Brandon. Mislim, da naju bodo zasačili.
Kje neki. daj ni več nevarnosti. Saj sva tako rekoč...
Ste to vi, ga. Wilson?
Ja. Potrebujem ključ, da bom zjutraj lahko počistila.
Če sta še vedno namenjena na podeželje.
- Sva. - Fino.
Dobro vama bo delo. Hvala.
Sicer tudi sama potrebujem oddih,
a želim, da se čim bolj spočijeta.
- Saj se bova. - Grem. Lepo se imejta.
Pošljita razglednico.
Lepo se obnašajta.
Koga kličeš?
Garažo.
Brandon Shaw pri telefonu. Mi lahko pripeljete avto, prosim?
Takoj, ja. Hvala.
Zagrniva zavese.
Kdo kliče?
- Kdo kliče? - Najbrž so pripeljali avto. Oglasi se.
Ne more biti že tu.
Morda je Wilsonova kaj pozabila. Oglasi se.
Brandon... Pretvarjava se, da naju ni.
Vse luči gorijo. Oglasi se, Phillip.
Prosim?
- Brandon. Rupertje. - Kaj?
Gor hoče. Pravi, da je pozabil cigaretnico.
- Naj pride. - Veš, da ni res! Vse mu je jasno.
- Molči in se vrni k telefonu. - Ne.
- Pojdi. - Ne morem.
- Moraš. - Ne! Vse ve...
Molči!
Rupert? Kar pridi.
Ne. Sploh ne.
Le okajen je.
Ne. Jo bomo že našli.
Ja.
Phillip... Poslušaj.
Rupertje na poti sem, zato se zberi, prosim.
Slišiš?
Spij še kozarec, če je treba,
a prosim, da se zbereš in da si tiho.
Znebila se ga bova v petih minutah.
Ne vem, ali sploh kaj ve,
a obljubim ti, da se ga bova tako ali drugače znebila.
Phillip, prosim, da si zbran vsaj še pet minut.
- Brandon, Brandon... - Poslušaj.
Ne bom se pustil ujeti zaradi tebe ali kogarkoli drugega.
Nihče me ne bo oviral.
Saj menda ni nabita?
- Oprosti, Brandon. - Nič hudega. Kar naprej.
Vem, da se odpravljata, pa nisem hotel ostati brez cigaretnice.
- Zdravo, Phillip. - Zdravo.
Nisem te hotel prestrašiti.
Saj ga nisi. Bojim se, da nocoj ni razpoložen za družbo.
- Mislil sem, da... - Kje si pustil cigaretnico?
Res se ne spomnim.
To mi sploh ni podobno, kaj?
Psihoanalitik bi najbrž menil, da je verjetno sploh nisem pozabil.
Da sem jo namenoma pustil tu, da bi se lahko vrnil.
Vendar...
- Zakaj bi se sploh hotel vrniti? - Ja, zakaj?
Da bi še kaj popil v najini družbi.
Pametno. Te smem prositi?
- Seveda. Kratkega? - Kar navadnega, prosim.
Seveda. Phillip, bi natočil Rupertu pijačo?
Torej, mislim, da sem cigaretnico nazadnje imel v roki...
ko sem stal tam.
Ge. Wilson sem hotel odpreti skrinjo, ko si prišel ti.
In potem?
Menda sem...
Le kje bi lahko bila?
Tu je. Kjer sem jo pustil. Opravičujem se.
Lahko vseeno dobim pijačo?
Seveda.
- Nimata nič proti? - Ne. Zakaj neki?
- Najbrž sta... - Kaj?
- Utrujena. Vaju ne motim? - Rekel je, da ne!
- Hvala. - Ne meni se za Phillipa.
- Preveč je spil. - Zakaj ne bi smel?
Saj je bila to vendar zabava.
Lepo je posedeti v prijetni družbi ob dobri pijači.
Me veseli.
- Ne pustita se motiti. - Pri čem?
- Vem, da imata opravke. - Kaj pa?
Pripravljanje prtljage.
Nocoj gresta v Connecticut, kajne?
- Ja, a prtljago sva že pripravila. - Razumem. Vse je nared.
Le enega gosta se morata še znebiti.
Odpravil sem bom, čim...
čim popijem.
Ne mudi se, Rupert.
Hvala. Z veseljem vama delam družbo.
Lahko počakam, da odidemo vsi skupaj.
Vedno mi je težko zapustiti zabavo,
zlasti ob tako zanimivem...
ali čudnem večeru.
Zakaj čudnem?
Sem rekel čudnem?
Besede včasih izberemo zaradi zvena prej kot pomena.
Če sem s tem na kaj namigoval,
je bilo najbrž vezano na Davida.
- Kaj je čudnega v zvezi z njim? - To, da ga ni bilo.
Saj ne misliš, da se mu je res kaj zgodilo?
- Kaj na primer? - Prometna nesreča, rop.
- Sredi belega dne? - Saj res, pozabil sem.
Najverjetneje je bil res še dan, ko se je zgodilo.
Ko se je kaj zgodilo?
Kar se je zgodilo Davidu.
Najbrž nič.
Pa vendar ů Kje je?
- Kaj meniš? - Jaz?
Razmišljal sem o teoriji, ki jo je razvila Janet.
- Nisem vedel, da ima teorijo o tem. - Seveda veš.
Slučajno sem vaju slišal.
Meni, da si Davida ugrabil oziroma mu preprečil, da bi prišel.
Njene čenče me ne zanimajo, zanimaš me pa ti, Rupert.
Ali misliš, da sem ugrabil Davida?
Take vragolije si imel v šoli neizmerno rad.
Napete, vznemirljive in nevarne izkušnje.
A zdaj mi kaj takega ne bi zlahka uspelo, se ti ne zdi?
- Znašel bi se. - Kako?
Če bi bil na mojem mestu.
Kako bi se znebil Davida?
V tem si boljši od mene.
Kaj bi naredil na mojem mestu?
Če bi se hotel znebiti Davida,
bi ga povabil na pijačo v društvo ali miren bar.
Ali pa celo sem.
- Kjer naju nihče ne bi videl. - Pametno. Brez prič.
- Tako je. - Kaj pa potem?
No...
Naj pomislim.
David bi prišel ob dogovorjenem času.
Počasi bi odšel proti vhodnim vratom.
Pozdravil bi ga, izmenjala bi si običajne vljudnostne fraze,
on bi mi dal klobuk.
Nato bi prišla sem,
malce bi pokramljala, da bi se sprostil,
verjetno bi mu ponudil pijačo.
- Nato bi se David usedel. - In?
Potrudil bi se, da bi mu bilo čim udobneje, me razumeš?
Phillip bi verjetno kaj zaigral.
Če se ne motim, je David precej močan.
Moral bi se onesvestiti.
Zato bi počasi stopil za njegov stol in ga z nečim udaril v glavo.
David bi padel na tla.
Kam bi ga nato dal?
No...
Pa poglejva...
Phillipa bi prosil, da mi ga pomaga odnesti iz sobe,
po stopnicah notranjega dvorišča, nato pa bi ga spravila v avto.
- Nekdo bi vaju videl. - Kaj?
Sam si rekel, da če se mu je kaj zgodilo,
- je to bilo podnevi. - Prav imaš.
Moral bi ga nekam skriti, dokler se ne bi znočilo.
Ja, ampak kam, Rupert?
Ja.
Kam?
- Mačka in miš! - Phillip!
- Kdo je mačka in kdo miš? - Nehaj.
- Zase se brigaj. - Nehaj, Phillip!
Rekel sem ti, da se brigaj zase!
Res se me ne tiče, nisem njegov skrbnik.
A ker je v takem stanju, nima smisla, da bi se zadrževal tu.
Vsaj...
če si prišel iskat še kaj razen cigaretnice.
Oziroma odkrit, da si dejansko ugrabil Davida?
Tako je.
Prav tak romantik si kot Janet. Sploh ne mislim, da si ga ugrabil.
Janet me je sicer napeljala k tej misli, a tega sploh ne bi omenil,
če ne bi opazil, da imaš v žepu dokaz o svojem strahu pred razkritjem.
- Kaj? - To je pištola, kajne?
To je najbolj razdražilo mojo radovednost.
In po pravici povedano, je v meni vzbudilo tudi malo strahu.
Žal mi je, Rupert. saj te razumem, ampak...
Ne skrbi. S sabo jo vzamem na podeželje.
Zadnje čase je bilo veliko vlomov in mamo je precej strah.
- Si končal, Phillip? - Ja.
Si slišal Ruperta?
Mislil je...
Kako neverjetne predstave ima lahko človek o preprostih stvareh.
- Vsi smo taki, kajne, Phillip? - Ja.
Zlasti po nekaj kozarcih. Kako kaže, Rupert?
Počasi se bom poslovil.
Sveži zrak ti bo dobro del, Phillip.
Prometa ne bo veliko, zato bova kmalu prispela.
Prijetna noč je in vreme vama je naklonjeno.
Skoraj bi si želel z vama. Najbrž bi bilo vznemirljivo.
Nočna vožnja je vedno vznemirljiva,
a vožnja s tabo in Phillipom bi bila zdaj še posebej...
napeta.
Prav si imel, Phillip.
Knjige so bile res nerodno zvezane.
- Vse ve! - Phillip.
Vse ve.
- Pomiri se, vse bom uredil. - Ne boš.
Prav tako kot njega bi lahko ubil tebe. Še prej kot njega.
Saj to si hotel. Da bi še nekdo vedel.
Da bi še nekdo vedel, kako inteligenten si. Kot v šoli.
Rekel sem ti, da bo ugotovil, a si vseeno hotel, da pride.
- Zdaj je po nama! - Molči!
Prisilil si me v to, zdaj vaju oba sovražim.
Bedasti pijanec.
- Oprosti, Rupert. - Že v redu.
Če bi me hotel ubiti, me pri tej razdalji ne bi zgrešil.
Seveda te ni hotel ubiti.
Ni vedel, kaj počne, kot tudi ne, kaj govori.
Nisem hotel, da bi kdo vedel, da postaja alkoholik.
Stopi tja, prosim.
Phillipje pijanec, Rupert.
Menda ne verjameš njegovim blodnjam?
Brandon, utrujen sem.
Na nek način tudi prestrašen.
- Sit sem sprenevedanja. - Kaj nameravaš?
Čeprav nočem, bom odprl skrinjo.
- Si nor? - Upam.
- Srčno upam, da sem nor. - To nima opraviti s teboj.
- Moram. - Nikar.
- Moram jo odpreti. - Prav!
Pa jo odpri.
Upam, da boš zadovoljen.
O, ne. Ne!
- Rupert... - Nisem mogel verjeti, da je res.
- Rupert, prosim... - Kaj?
Poslušaj. Dovoli, da pojasnim.
Da pojasniš? To mi boš pojasnil?
- Ja, ker me boš razumel. - Razumel?
Se spomniš debate, ki smo jo imeli z Kentleyjem?
Ko sva rekla, da je življenje manjvrednega človeka nepomembno?
Se spomniš, da sva se vedno strinjala,
da moralna načela o tem, kar je prav in kar ni,
ne veljajo za umsko sposobnejše ljudi.
- Se spomniš, Rupert? - Ja, spomnim se.
To sva naredila. To sva s Phillipom udejanjila.
Uresničila sva to, o čemer sva midva govorila.
Vedel sem, da boš razumel, saj vendar moraš.
Brandon...
Brandon, do tega trenutka...
je bil zame svet le mračna uganka.
Vedno sem se zanašal na razum
in umsko razvitost.
Zdaj pa se zagovarjaš z mojimi lastnimi besedami.
Pa še prav si imel. Človek bi se moral držati svojih besed.
A mojim besedam si pripisal pomen, o katerem se mi še sanjalo ne bi.
Spremenil si jih v hladen, razumski izgovor za sramoten umor!
To nikoli ni bil njihov pomen
in nikakor jim ga ne smeš dati.
V tvoji naravi je očitno nekaj,
zaradi česar si to storil,
globoko v meni pa je nekaj, zaradi česar tega nikoli ne bi storil
- ali bil v kaj takega vpleten. - Kaj hočeš reči?
Nocoj me je zaradi tebe sram svojega pojmovanja
višjih in nižjih bitij.
Vendar sem ti za to hvaležen,
kajti zdaj vem, da je vsak človek zgodba zase, Brandon,
vsak ima pravico, da živi, dala in razmišlja kot posameznik,
vendar je do družbe, v kateri živi, tudi odgovoren.
Kaj ti daje pravico trditi,
da obstaja peščica večvrednih bitij, h katerim naj bi sodil?
S kakšno pravico si si drznil določiti,
da je fant, ki leži tam notri, manj vreden in da ga zato smeš ubiti?
Si mar mislil, da si Bog, Brandon?
Si to mislil, ko si mu vzel življenje?
Si to mislil, ko si stregel hrano z njegovega groba?
Ne vem, kaj si mislil, vem pa, kaj si storil.
Nekoga si ubil. Zadušil si sočloveka,
ki bi lahko živel in ljubil, kot ti nikoli nisi.
- In nikoli ne boš. - Kaj počneš?
Družba bo odločala. Ne vem, kaj, vendar si lahko mislim.
In k temu bom prispeval. Umrla bosta, Brandon, oba!
Umrla bosta.
- Ste slišali? - Nekdo je streljal.
- V oni ulici. - So se prepirali?
Za vogalom je bilo.
- Streljanje? - Ja, tam gori.
- Saj se mi je zdelo. - Na vrhu.
Morda je kdo vlomil.
Pokličite policijo.
Ste slišali strele?
- Pokličite policijo. - Smem telefonirati?
Jaz že ne grem.
Policija gre.
Prihajajo.
Prevod in priredba Luka Pieri